PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
BARCELONA - CENTRUM MĚSTA
PŘÍCHOZÍ HOVOR - ROSER - KANCELÁŘ PŘIJMOUT HOVOR
- Haló? - Promiň, Eduarde.
Zítřejší jednání se posouvá.
Bude v půl desáté dopoledne na pobočce Girony.
V půl desáté v Gironě?
Jestli nechceš řídit, můžeš jet vlakem.
Ne, o to nejde.
- Tak oč jde? - O nic.
- Osobní věci. - Můžu to potvrdit?
Jo, nemám na vybranou. Tak díky, Roser, ahoj.
Dobře, ahoj.
Ahoj!
- Haló? - Ahoj.
- Miláčku, jsi mokrý. - Zapomněl jsem deštník.
- Vaříš? - Jo, měla jsem náladu.
- Pomůžu ti. - Ale bez řečí.
- Budeš dělat, co ti řeknu. - Jo. Kde jsou děti?
- Asi v pokojíčku. - Chci se tě na něco zeptat.
- Co je to za tón? - Ale nic.
- Jde o zítřejší ráno. - Co je?
Já musím do práce brzy, říkala jsem ti, že máme jednání.
Nemůžu je vzít do školy, musíš je odvézt ty.
- Zítra ne, do háje. - Eliso, já ne...
Sakra, ryba. Probereme to pak.
Jane, něco potřebuju!
Přijde ti to normální?
- Co děláš? - Co myslíš?
Buď to ztlum, nebo to vypni.
- Nesahej na moje věci. - Na tvoje věci?
Konečně ticho. Máš hotový úkol?
- Jaký úkol? - Nemáš zkoušky?
Ty jsem měl minulý týden.
- Ty vůbec nemáš přehled, co? - Myslíš?
Co? Máma ti vynadala? Co jsi provedl tentokrát?
Nech to být a mazej prostřít stůl.
No tak, utíkej!
- Matika je těžká. Vůbec nevím... - Koho tam sestra má?
- A tenhle trimestr... - Plavu v tom.
Tyhle rovnice prostě nechápu.
Už jdu, mami. Ty jsi tak otravná.
Tady táta. Otevři dveře, Carlo.
- Kdo tam je? - Kde?
Nech toho, kdo je tam?
- Nikdo. - Vážně?
Tak jsi břichomluvec, protože jsem slyšel kluka.
- Tati. - Co je?
Máš nějaký problém?
- Ty taky? - Co já? Vynadala ti máma?
To je to tak vidět? Ještě ne.
Ještě ne, ale večeře bude zajímavá.
Pošli ho domů, je čas jíst.
Říkám, že tu nikdo není. Hele.
Mluvili jste online? Za mě se flirtovalo naživo.
Ani neflirtujeme.
- Jasně. - Hlavně, že se vidíme.
Vždyť mluvíš s monitorem. Nechápu, jak to může fungovat.
Jak se třeba pohladíte? To hladíš počítač?
- Sakra... - Co to povídáš?
- Běž. - Ne.
- Běž, hned přijdu. - Tak sebou hoď.
Ta ryba je výborná.
Bude dezert?
Najdi si něco v lednici.
Jestli tam nic není, smůla.
Říkal jsi, že koupíš ovoce a jogurty, ale tos neudělal.
To jsi taková, protože nás musíš odvézt do školy?
Jaká?
Není na světě sám,
jen to asi neví.
Můžeme vstát dřív a jet vlakem.
To teda ne.
Klid, mně nevadí vyrazit dřív.
Stejně budu celý den zavřená.
Tak co se šklebíš?
Chci ho trochu vytrestat.
Nemůže si myslet, že jeho rozvrh je důležitější než rodina.
Nebojte, odvezu vás. Ale nejdřív potřebuju laskavost.
Co jsi zase provedl?
Neříkala jsi, že lednice je prázdná?
- Jane, pomoz mu. - Ne, on to upustil.
Pomoz mu. A Carla dá nádobí do myčky.
Pojď se mnou.
- Tady. - Kde to bylo?
Ve druhým šuplíku, jako vždycky.
Asi to nebude stačit.
Dej to sem.
Díky.
Nevrť se. To je hrůza.
Je to jogurt.
- O nic nejde. - Klíče.
- Co? - Klíče od auta.
Cože?
Odvezu děti, ale půjčíš mi auto.
Na týden. To moje divně rachtá.
Radši s ním nebudu jezdit, než se to opraví.
- Klíče. - Ne. Co mám dělat já?
Eduarde, máš zastávku u kanceláře. Už jsi vlakem jel.
- Ale zítra musím do Girony. - Tak jeď autobusem.
- V osm? - Tak jeď vlakem v sedm.
To musím vstát v pět.
- Tak vstaneš v pět. - To myslíš vážně?
Je to důležitá schůze.
Když to vyjde, povýším na vedoucího.
To říkáš už pět let.
Propouštělo se.
- Mám štěstí, že tu práci mám. - Nebo smůlu.
Někdy si přeju, abys vydělával míň,
ale měl víc času na mě a děti.
Od tebe to sedí. Pořád mluvíš o univerzitě
a všech konferencích, bez ustání.
Jistě. Příští měsíc mám jednu v Boloni.
Co? Kdys mi to chtěla říct? Den předem?
Můžu si vzít hosta.
Kdy? Podívám se do diáře.
- Chci pozvat tátu. - To mi děláš schválně, že jo?
Co? Že beru tátu? Víš, jakou bude mít radost?
Půjč mi na týden auto a vezmu tě s sebou do Boloni.
Dostaneš ho pozítří.
Na celý týden.
Jak zítra odvezu děti do školy?
Těch 40 kilometrů tvoje auto zvládne.
Tak si ho vezmi ty, když 40 kilometrů zvládne.
- Vstaň v pět a jeďte vlakem. - Vtipné.
Proč nechodí do školy tady?
Ty jsi je chtěl ve škole v Barceloně,
hned vedle práce.
„Budu je tam vozit každý den až do smrti.“
To jsi povídal.
To jsem neřekl, přestaň si vymýšlet.
Jde jen o jeden den.
Jeden den? Co loni,
když jsi vzal sekretářku na konferenci v Seville?
Kdo je vozil do tý snobský školy tři týdny?
Není to snobská škola.
Sama jsi říkala, jak dobrá škola to je.
Proč se teď hádáme?
Jel jsem se sekretářkou na služební cestu.
Žárlíš snad na Roser?
Dej mi klíče.
- Ty žárlíš na Roser. - Dělej.
- Kam jdeš? - Někdo zvoní.
To bude ten otrava seshora.
Třeba ne.
A dost!
Jestli to uděláš znovu, řeknu to rodičům!
Co jsem říkala?
Neseš mi ty klíče?
Mám hádat, ve který ruce jsou?
Dám ti je zítra, Eliso, slibuju.
Co děláš?
Jdu zavolat tátovi, jestli chce v březnu do Boloni.
Eliso, proč se vztekáš kvůli maličkostem?
Eduarde, proč bez ustání tyhle maličkosti děláš?
Občas mi lezeš krkem.
Eliso.
- Tati, co děláš? - Jak se to vypíná?
- Jestli se máma vzbudila... - To by mi chybělo.
Co je?
Myslíš, že mě máma nenávidí?
Někdy.
Myslíš, že víc a víc?
Co já vím? Oba jste otravní, když se hádáte.
Nemůžu jí zítra dát auto. Kéž by to šlo.
- Ale dostane ho pozítří. - Tati, je půl jedný.
Jo, promiň. Jasně.
- Carlo, ty... - Co?
Ty máš přítele?
Dobrou noc.
Zajistil jsi dveře?
Už nevím.
Tak to běž zkontrolovat, kdybys zapomněl.
Dobrou noc.
Dobrou.
Hezky se vyspi.
Nenávidím tě.
Do hajzlu.
Sakra.
Eliso!
Jane!
Carlo! Už jste vyrazili?
Sakra, do hajzlu.
SNÍDANI JSME TI NEUDĚLALI, VŠICHNI TĚ NENÁVIDÍME.
UŽIJ SI DEN.
Hej!
Počkejte!
Díky, že jste mě nechali zaspat do práce!
Moc děkuju!
Pěkný den i vám.
Do háje.
- Roser, jedu pozdě. - Eduarde?
Řeklas jim, že už jedu?
- Za chvíli... - Ty řídíš?
- Jistě, říkal jsem... - Zastav.
- Cože? - Zastav.
Proč? Co se děje?
Je tady policie.
Chtějí s tebou mluvit.
Eduarde, synku. Sněz něco. Udělej to pro mě.
Vím jistě, že Elisa, Carla
a Jan by tě takhle vidět nechtěli.
Musíš žít, Eduarde.
Žij, synku. Udělej to pro ně.
- Musíš žít, Eduarde. - Mami.
Mami, prosím, pojď se mnou. Pojď.
Nebreč, mami, to mu nijak nepomůže.
Nemůžu přestat.
Prosím, Pere, promluv s ním.
Dva dny nic nejedl.
Neměj o mě strach.
Najím se, až budu mít chuť, mami.
Nechte ji brečet. Má štěstí, že může brečet.
Pojď se mnou.
Eduarde.
Mluvili jsme o tom a Tere se mnou souhlasí.
Měl bys nějakou dobu bydlet u nás.
Martí bude spát u Paua a ty budeš v jeho pokoji.
Pomůžu ti zabalit oblečení a nějaké věci, ať můžeš...
Nechci odsud odejít.
- Eduarde. - Nechci odejít z našeho domu.
Ze svýho. Z našeho.
Ne, tady nemůžeš zůstat.
Eduarde.
Martí a Pau
budou rádi, že přijdeš. Rádi tě uvidí.
Jsi jejich oblíbený strýček.
Půjdeš k nám, dobře?
Je mi to líto. Je mi to moc líto.
Nevím, co jinýho ti říct.
Co pro tebe můžu udělat? Řekni si.
Co můžu dělat?
Proč máma mluví s mým tchánem?
Nevím, proč se ptáš?
Se mnou ještě nepromluvil.
Joan? Vážně?
Dává mi za vinu, že umřeli.
- Jak to myslíš? - Vidím to na něm.
Ne, takhle nemluv.
Byla to nehoda. On to ví, i ty to přece víš.
Já nic nevím.
V práci jsou všichni smutní.
Ani nemůžu spát, pořád na tebe myslím...
Rada chce, aby sis vzal dovolenou,
dokud ti nebude líp. - Nechci dovolenou.
Nemusíš se bát, nebudeš pracovat pro nikoho jinýho.
Ty chceš jít do práce? To nemůžeš.
Òscar před chvílí přistál.
Jede sem taxíkem.
- To nechápu proč. - No tak, Eduarde.
Jak si to zařídil? Co práce?
Nevím, to ti řekne on.
Půjdu. Kdybys něco potřeboval, stačí dát vědět, Eduarde.
- Ahoj, Roser. - Ahoj.
Jak se máš?
Já?
Nic moc.
Ne tak špatně jako ty,
ale nic moc.
Elisa tě vážně milovala.
- To nemusíš říkat. - Ale musím.
Hrozně tě milovala.
- Proč mi to říkáš? - Protože je to pravda.
Říkávala, že navzdory všemu
jsi vždycky byla a budeš její nejlepší kamarádka.
Navzdory všemu.
On je na tom hůř.
Taky Elisu miloval.
Ale spíš jako já než jako ty.
Je mi ho líto. Chudák.
Já jsem Elisu alespoň měl.
Já...
To nic, Lluísi.
Já vím, to bude dobrý.
PRO ELISU OD LLUÍSE ANTICA (BOHUŽEL NE OD BEETHOVENA)
Jen jsem ti chtěl říct,
že posledních pár dní,
i když jsem s tebou nemluvil...
Není to tak, že bych...
Musím otevřít.
Je mi to líto.
Rád bych stihl pohřeb.
Je mi to líto. Opravdu.
Pomoz mi ty lidi poslat pryč.
BAR CATALUNYA
Chceš něco silnějšího?
Ne. Klidně se opij, ale já nechci.
Nádhera.
Ten pár.
- Nemají ani ponětí... - O čem?
Nevím, o ničem.
Že ona za pět let bude mít rakovinu střev,
vypadají jí vlasy a ta rakovina ji stejně zabije.
A jeho srazí autobus, až za ní pojede do nemocnice.
- Umře o tři dny dřív než ona. - Jak to myslíš?
Jenže to oni nevědí, tak se teď můžou v klidu líbat.
- Nerozumím ti. - To je fuk.
Půjdeme domů?
My?
Edu, vybral jsem si dovolenou.
Můžu s tebou strávit tři týdny.
U tebe, nebo ne, nehodlám odletět zpátky. Rozumíš mi?
Půjdu s tebou k doktorovi, nebo kamkoliv se hneš.
Tak jdeme domů?
Ne. U nás doma pro tebe není místo.
Kde bys chtěl spát? U Carly v pokoji? U Jana?
Ještě jsem nevyměnil povlečení.
Nebo vedle mě, místo Elisy? Abys přebil její pach svým?
To ne, potřebuju být sám.
Klidně tu zůstaň, Òscare, ale ne v našem domě.
Musím mu začít říkat „můj“, ale je to těžký, víš?
Jen dnes. Tvá máma to chce.
Víš, co se stalo?
Chtěl jsem, aby odvezla děti do školy.
Řekla mi, že jí blbne auto.
Chtěla moje, já odmítl.
Auto se rozbilo, měli nehodu a všichni tři umřeli.
Elisa a Jan na místě.
Carla v ambulanci cestou do nemocnice.
Zabil jsem svou ženu a dvě děti, Òscare.
Já je zabil.
Jak mám teď žít? Jak mám tohle překonat?
Hotel Catalonia?
Ano, máte volný pokoj?
Nevím, minimálně na týden.
Ano, dobře. Na jméno Òscar Vila.
Do hodiny.
Dobře, díky. Je to dobrý hotel.
Taxi přijede za patnáct minut, tak si stihneš vzít kufr.
Počkej, musíš mi něco slíbit.
Co? Že se nezabiju?
Slibuju.
Edu, nech mě tu přespat. O nic nejde.
Ne, Òscare, chci být sám. Potřebuju být sám.
Díky, ale potřebuju to. Ozvu se.
Dobře, ozvi se.
Díky.
No tak, Edu, otevři.
Promyslel jsem to a chci tu zůstat. Nenechám tě samotnýho.
Prosím, otevři dveře, budu u tebe.
Tak dobře. Ale celou noc si nechám zapnutý telefon.
Zavolej, kdybys něco potřeboval.
Ahoj.
TÁTOVI OD JANA
Nenávidím tě.
Zčeše si vlasy z obličeje a se štěstím
Jí zase do očí uvidím
Vždycky se spálí ten
Kdo se dívá přímo do světla
Štěstí je pomíjivé
Skrývá se i v přímém jasu
Netvrdím, že se mi to líbí
Kdyby to všechno zmizelo
To láska mi plní břicho motýlky
Nemůžu si život nechat utéct, když ho mám přímo před sebou
Potřebuju vás.
Někde zaparkujte, dál jdeme pěšky.
Ne.
To až později.
Asi vás zajímá, proč jste tady a proč vás potřebuju.
Jsem Američanka,
ale nějakou dobu už tu žiju.
A předtím?
Vždycky jsem žila v Berkeley.
SEDM ZPRÁV
Znáte Kalifornii?
Ne.
Jsem Lisbeth Everestová.
Všichni mi říkají doktorka Everestová, nebo prostě Everestová.
Doktorka Everestová? Podle tý hory?
Ano, jmenuju se jako hora v Himalájích.
- Eduard. - Eduard Marina.
Vím, kdo jste. Těší mě.
Odkud mě znáte?
V novinách se psalo o tom, co se vám přihodilo.
Cítím vaši bolest.
Je to skutečná tragédie.
My se odněkud známe?
Proč se ptáte?
Nesrazil jsem vás málem před pár dny?
Mě?
Na tom místě, kde jste mě před chvílí zastavila...
Abyste se nezabil?
Věříte na předtuchy?
- Ne. A vy? - Ne, vůbec ne.
Věřím jen ve vědu.
Doktorka Everestová. Jaká doktorka?
Ne.
- Žádné detaily. - Co Berkeley?
Pracovala jste na univerzitě? Učila jste?
Všechno chcete vědět hned.
Možná mi nezbývá moc času.
Proč?
Kdo říká, že odsud neodejdu
a nevrátím se zpátky na to místo. A tentokrát...
Přesně proto vás potřebuju.
Potřebuju někoho, kdo chce zemřít.
Pokusím se vám to vysvětlit prostě.
Možná si myslíte, že se vám to jen zdá, ale tak to není.
Vše, co vám řeknu, je pravda.
Z Berkeley jsem odešla, protože jsem musela do důchodu.
Vedla jsem oddělení astrofyziky
a pracovala na výzkumných programech s NASA
a Kalifornským technologickým institutem.
Byla jsem tenkrát jediná žena na tak důležité pozici.
Ale o detaily nejde.
Jde o to...
O co?
Nevím, jak pokračovat.
Řekla jste, že mi to vysvětlíte prostě.
Jste tady kvůli experimentu.
Slyšel jste někdy o teorii všeho?
Teorie všeho? To je nějaká ezoterická sekta, ne?
Ne, to ne. Právě naopak.
Jak bych to...?
Ty roky, co žiju v Barceloně,
jsem pokračovala ve výzkumu astrofyziky a fyziky částic.
Vytvořila jsem...
...portál.
Mezi vesmíry.
Potřebuju dobrovolníka na první cestu.
Vypadněte.
Promiňte, ale uznejte, že to zní...
Já věřila, že s vámi už chybu neudělám.
Nejsem první? Udělala jste chybu?
Nejsem první dobrovolník?
Doktorko, já se nesměju, já jen...
Pokračujte.
Vytvořila jste portál,
který funguje jako ve Star Treku...?
Zklamal jste mě.
Tohle jsem od vás nečekala. Zmizte.
Poslyšte, doktorko, já nevím, jestli sním,
jestli jste génius, čarodějnice, víla, nebo jestli je to krutý žert.
Vím jenom to, že nechci žít.
Jestli potřebujete důkaz, jsem tady.
Pošlete mě do toho vesmíru. Nikoho lepšího nenajdete.
Počkat, nesahat!
Co to je?
Posaďte se.
Poslouchejte.
Eduarde, dobře mě poslouchejte.
Čeká vás cesta.
- Kam? - Do jiného vesmíru.
- Co tam najdu? - To já nevím.
Může být stejný jako náš, jen trochu odlišný.
Je to riziko.
Proto potřebuju vás.
Musíte se soustředit na všechny detaily.
Až se vrátíte, povíte...
Vrátím odkud? Já ničemu nerozumím.
Brzy to pochopíte. Levou ruku.
Vyhrňte si rukáv.
Bude to bolet?
Bude to silná, ale krátká bolest. Klid.
To zařízení se vám dostane pod kůži.
Do krve vám vpraví velmi silné sedativum.
Připraven?
Tak do toho.
Teď.
Teď projdete portálem.
Ale kam?
Kam si vyberete.
Mám si vybrat? Kolik je vesmírů?
Kolik je hvězd?
Soustřeďte se.
Tahle část zařízení vás přenese.
Ta část na druhé straně vás vrátí zpět.
Nezapomeňte, je to moc důležité.
Dobře, ale kam se přenesu?
Čeho litujete?
Že jsem tady.
Že jsem vás poznal.
Dobře, zavřete oči. Jako kdyby jste mě nikdy nepoznal.
Kdybych vás nikdy nepoznal.
Potřebuju vás.
Je mi to líto.
Nenávidím tě.
Nemůžete vystoupit. Jste zraněný?
- Je tam někdo zraněný? - Asi ano.
Co se stalo?
To nevím. Vraťte se na místo, prosím.